## 8. srpen 2024

## SV. DOMINIKA, KNĚZE
Slavnost
pro dominikány (OP)

Narodil se kolem roku 1175 v kastilské vesnici Calerueze. Jeho rodiče Felix a Jana byli podle tradice považováni za příslušníky významných šlechtických rodin Guzman a z Azy. Svou lásku ke Kristu, který trpí ve všech trpících, předávala blahoslavená Jana svému synovi. Tato láska jej pak vedla k tomu, že jako student v Palencii prodal všechen svůj majetek, aby získal prostředky na pomoc hladovějícím. Později dal Dominik této lásce zcela zvláštní charakter: bez oddechu pracovat pro spásu duší. Asi v roce 1199 vstoupil do katedrální kapituly v Osmě. V letech 1203-1205 doprovázel biskupa Diega de Azevedo na cestách do severní Evropy. Při této příležitosti objevil dvě velká pole působnosti – šířící se bludná učení, především v jižní Francii, a misie mezi pohanskými národy, hlavně mezi Kumány. Na příkaz papeže Inocence III. se s Diegem vydali do jižní Francie mezi sektu albigenských. Už v roce 1206 založil svatý Dominik ženský klášter v Prouille. Postupně vznikalo také společenství bratří, jež bylo 22. prosince 1216 schváleno papežem Honoriem III. jako Řád bratří kazatelů. Do základů svého nového řádu vložil svatý Dominik důležitou zásadu: bratři se mají věnovat apoštolátu v naprosté chudobě, apoštolátu, který nečeká na pozvání, ale sám vyhledává lidi, jimž má zvěstovat pravdu. 15. srpna 1217 rozeslal malou skupinku bratří z Toulouse do světa. Poslední období svého života prožíval neustále na cestách. Navštěvoval své bratry, povzbuzoval je, upevňoval jejich odvahu a po návratu do Říma jim vyprošoval podporu papeže. Při každé příležitosti kázal. Zemřel v Boloni 6. srpna 1221 a byl pohřben v klášterním kostele bratří. Kanonizoval jej 3. července 1234 Řehoř IX. V roce 1267 byly jeho ostatky přeneseny do zvláštní kaple chrámu sv. Dominika.

Modlitba se čtením

Bože, shlédni a pomoz.

Pane, pospěš mi pomáhat.

Sláva Otci i Synu i Duchu Svatému,
jako byla na počátku, i nyní i vždycky a na věky věků. Amen. Aleluja.

Tento úvod se vynechává, předcházelo-li pozvání k modlitbě.

HYMNUS

Bojovníkovi Ježíše

Dominikovi chvála, čest,

v souhlase s jménem činil vše,

evangelijním mužem jest.

Bez poskvrny si uchoval

panictví liliový květ

a nejvíce k těm láskou plál,

jež viděl do záhuby spět.

Zřekl se světa, aby víc

byl srdcem k boji připraven,

chudý šel nepřátelům vstříc

milostí Boží provázen.

Bojuje slovem, zázraky,

bratry do světa posílá,

i modlitbami hojnými

s pláčem je často podpírá.

Buď Bohu trojjedinému

vždy chvála, sláva, čest a dík;

kéž k nebi stále vede nás,

když přimlouvá se Dominik. Amen.

PSALMODIE

Ant. 1 Neboť ty, které si napřed vyhlédl, ty také předurčil, aby byli ve shodě s obrazem jeho Syna, aby tak on byl první z mnoha bratří.

Nebo: Zřídka mluvil jinak než s Bohem v modlitbě, nebo o Bohu, a k tomu nabádal i své bratry.

Nebo: Když měl dostatečné vzdělání filosofické, přešel k studiu nejvyšší Pravdy. Ty, o kterých Pán předem věděl, ty také předurčil, aby byli ve shodě s obrazem jeho Syna, aby tak on byl první z mnoha bratří.

Žalm 41 (42)
Touha po Bohu a jeho svatyni
Kdo žízní, ať přijde, kdo touží po živé vodě, ať si ji vezme zadarmo. (Zj 22, 17)

Tak jako laň, jež dychtí po tekoucích vodách, *

tak dychtí, Bože, po tobě má duše.

Po Bohu žízním v duši, po svém živém Bohu: *

kdy konečně zas přijdu před tvou tvář?

Ve dne i v noci jenom slzy jsou můj pokrm, *

když denně slýchám: „Kde máš svého Boha?“

Duše mi přetéká, když si to představuji, †

jak pronikal jsem do svatyně Boží *

za chvalozpěvů svátečního davu.

Proč se má duše rmoutíš, proč tak ve mně teskníš? †

Jen doufej v Boha, zase ho budu slavit, *

toho, jenž je můj zachránce a Bůh můj!

Jsem sklíčen, proto na tebe tak vroucně myslím †

tu od Jordánu, z hermonského kraje, *

a s této hory, která sluje Misar.

V šumu tvých vodopádů hloubka hloubku volá, *

tvé vlny, slapy přese mne se valí.

Za Pánem ve dne vzhlížím, v noci milost čekám, *

s písní se modlím k Bohu svého žití.

Bohu, své skále říkám: „Proč mě zapomínáš? *

Proč se mám vláčet, nepřítelem tísněn?“

Až do kostí mě bodá posměch protivníků, *

když denně slyším: „Kde máš svého Boha?“

Proč se má duše rmoutíš, proč tak ve mně teskníš? †

Jen doufej v Boha, zase ho budu slavit, *

toho, jenž je můj zachránce a Bůh můj.

Sláva Otci i Synu *

i Duchu Svatému,

jako byla na počátku, i nyní i vždycky *

a na věky věků. Amen.

Ant. Neboť ty, které si napřed vyhlédl, ty také předurčil, aby byli ve shodě s obrazem jeho Syna, aby tak on byl první z mnoha bratří.

Nebo: Zřídka mluvil jinak než s Bohem v modlitbě, nebo o Bohu, a k tomu nabádal i své bratry.

Nebo: Když měl dostatečné vzdělání filosofické, přešel k studiu nejvyšší Pravdy. Ty, o kterých Pán předem věděl, ty také předurčil, aby byli ve shodě s obrazem jeho Syna, aby tak on byl první z mnoha bratří.

Ant. 2 Bůh zazářil v našem srdci, aby osvítil lidi poznáním své velebnosti, která je na Kristově tváři.

Nebo: Soucítil s bližními a horoucně toužil po jejich spáse.

Nebo: Pod Augustinovou řeholí dobře prospíval, poté svůj život kanovnický rozšířil v apoštolský.

Žalm 76 (77)
Vzpomínka na skutky Boží
Ze všech stran se na nás valí trápení, ale nesoužíme se. (2 Kor 4, 8)

K Bohu volám, hlasitě křičím, *

k Bohu volám, aby mě slyšel.

V den své tísně za Pánem hledím, †

bez oddechu vztahuji ruce, *

duše má se utěšit nedá.

Vzdychám, jak jen vzpomenu Boha, *

duch můj zemdlí, začnu-li hloubat.

Víčka oční nemohu zavřít, *

neklidný jsem, neschopen slova.

Rozvažuji o starých dobách, *

o těch dávno minulých létech.

Za noci tak přemítám v srdci, *

rozjímám a srovnávám v duchu:

„Což Pán může zavrhnout navždy? *

Nikdy už se slitovat nemá?

Navždy se svou milostí skončil, *

slovo jeho na věky zmlklo?

Zapomněl Bůh na slitování, *

či svůj soucit odpírá z hněvu?“

Tak si říkám: „V tom je má bolest, *

změnila se pravice Páně!“

Stále myslím na Boží skutky, *

myslím na tvé někdejší divy!

Uvažuji o všech tvých dílech, *

probírám tvé veliké činy.

Bože, vše, co konáš, je svaté! *

Kde je Bůh tak velký jako náš Bůh?

Ty jsi Bůh, jenž zázraky dělá, *

svou moc dal jsi národům poznat

a svou paží spasil svůj národ, *

Jákoba a Josefa syny.

Uzřely tě vody, můj Bože, †

uzřely tě, chvěly se hrůzou, *

zabouřily hlubiny mořské.

Mraky proudem chrlily vodu, †

mračna zněla dunivým hlasem, *

šípy tvé se míhaly jimi.

Ryk tvých hromů pod koly duněl, †

blesky plály přes celý obzor, *

všechna zem se chvěla a třásla.

Tvoje cesta vedla nás mořem, †

tvoje stezka spoustami vodstev, *

aniž nechals za sebou stopy.

Svůj lid jak stádo vedl jsi rukou *

Mojžíšovou a Áronovou.

Sláva Otci i Synu *

i Duchu Svatému,

jako byla na počátku, i nyní i vždycky *

a na věky věků. Amen.

Ant. Bůh zazářil v našem srdci, aby osvítil lidi poznáním své velebnosti, která je na Kristově tváři.

Nebo: Soucítil s bližními a horoucně toužil po jejich spáse.

Nebo: Pod Augustinovou řeholí dobře prospíval, poté svůj život kanovnický rozšířil v apoštolský.

Ant. 3 Bůh, dárce naděje, ať vás naplní samou radostí i pokojem ve víře, abyste prospívali v naději s mocnou pomocí Ducha Svatého.

Nebo: Všude se projevoval slovem i činem jako muž evangelia.

Nebo: Květ čistoty si zachoval nedotčený a tím dospěl k znamenité svobodě života.

Žalm 144 (145), 1-9
Chvála Božího majestátu

Velebit tě budu, Bože můj a Králi, *

tvoje jméno slavit navždy, na věky.

Každodenně budu tebe oslavovat, *

tvoje jméno chválit navždy, na věky.

Pán je veliký a ve všem hodný chval, *

jeho velikost se nedá vystihnout.

Ať rod rodu hlásá chválu skutků tvých, *

o tvých mocných činech dále vypráví,

mluví o tvé slávě, lesku, nádheře! *

Velké divy tvé ať slaví písněmi,

o síle tvých činů s úctou hovoří, *

nesmírnost tvé moci líčí s úžasem!

Chválami ať hýří na tvou dobrotu, *

nad spravedlností tvou ať jásají!

Pán je dobrotivý, on je slitovný, *

shovívavý, plný milosrdenství.

Pán je milostivý vždy a vůči všem, *

jeho láska platí všemu stvoření.

Sláva Otci i Synu *

i Duchu Svatému,

jako byla na počátku, i nyní i vždycky *

a na věky věků. Amen.

Ant. Bůh, dárce naděje, ať vás naplní samou radostí i pokojem ve víře, abyste prospívali v naději s mocnou pomocí Ducha Svatého.

Nebo: Všude se projevoval slovem i činem jako muž evangelia.

Nebo: Květ čistoty si zachoval nedotčený a tím dospěl k znamenité svobodě života.

Všechna má slova, která k tobě mluvím.

Přijmi do srdce a horlivě naslouchej.

PRVNÍ ČTENÍ

Z prvního listu svatého apoštola Pavla Korinťanům

1 Kor 2, 1-16

Bratři, když jsem k vám přišel hlásat svědectví o Bohu, nepřišel jsem s nějakou zvláštní výřečností nebo moudrostí. Rozhodl jsem se totiž, že u vás nechci znát nic jiného než Ježíše Krista, a to ukřižovaného. Vystupoval jsem u vás se skleslou náladou, se strachem a obavami. A moje mluvení a kázání nezáleželo v přemlouvavých slovech moudrosti, ale v projevování Ducha a moci. To proto, aby se vaše víra zakládala na moci Boží, a ne na moudrosti lidské.

Učíme moudrosti, ale jen ty nejpokročilejší. To však není moudrost tohoto světa ani moudrost těch, kdo tento svět ovládají. Jejich moc je už zlomena. Moudrost, které učíme, je od Boha, plná tajemství a skrytá. Bůh ji už před věky pro nás předurčil k naší slávě. Nikdo z těch, kdo vládnou tímto světem, neměl o ní tušení. Protože kdyby o ní něco věděli, nikdy by Pána slávy neukřižovali. Ale – jak stojí v Písmu – my zvěstujeme to, ‚co oko nevidělo, co ucho neslyšelo, nač člověk nikdy ani nepomyslil, co všechno Bůh připravil těm, kdo ho milují.‘

Nám to Bůh zjevil skrze svého Ducha. Duch totiž zkoumá všechno, i hlubiny Boží. Kdo z lidí zná lidské nitro? Jen lidský duch, který je v člověku. Tak ani Boží nitro nezná nikdo, jen Duch Boží.

My jsme však nepřijali ducha světa, ale Ducha, který vychází z Boha. Tak můžeme poznat, co všechno nám Bůh daroval. O tom také mluvíme – ne ovšem slovy, kterým učí lidská moudrost, ale tak, jak tomu učí Duch, takže nauku vycházející od Ducha také vyjadřujeme řečí od něho vnuknutou.

Ovšem člověk se schopnostmi pouze přirozenými nepřijímá ty pravdy, které přicházejí od Božího Ducha. Zdají se mu hloupé a nemůže je pochopit, protože ty věci se dají posoudit jen s pomocí Ducha. Ale člověk produchovnělý může vynést úsudek o všem, sám však nepodléhá úsudku nikoho. Neboť kdo poznal myšlenky Páně tak, že by ho mohl poučovat? Avšak naše myšlenky jsou myšlenky Kristovy.

RESPONSORIUM

2 Tim 4, 2.5; Řím 10, 15

Hlásej slovo! Naléhej, ať je to vhod či nevhod, usvědčuj, domlouvej, napomínej, s veškerou shovívavostí a znalostí nauky. * Ty však buď ve všem rozvážný, vytrvalý ve zkouškách, pracuj jako hlasatel evangelia.

Jak milý je příchod těch, kdo přinášejí radostnou zvěst! * Ty však buď ve všem rozvážný, vytrvalý ve zkouškách, pracuj jako hlasatel evangelia.

DRUHÉ ČTENÍ

Jedno ze čtyř následujících:

Z „Knížky o počátcích Kazatelského řádu“ blahoslaveného Jordána Saského

(MOPH, 16, Libellus de Principiis, 103-109)

O mravech mistra Dominika

Svatý Dominik vynikal takovou čistotou mravů a tak byl unášen božským Duchem, že byl vpravdě nádobou počestnosti a milosti, nádobou ozdobenou nejvzácnějšími drahokamy. Byl vždy pevné a velmi vyrovnané mysli, s výjimkou chvil, kdy ho zarmoutil pohled na bídu a pohnul ho k soucitu. A protože veselá mysl rozradostňuje tvář, projevoval se jeho lahodný vnitřní mír navenek laskavostí a veselým výrazem ve tváři. Tak pevně stál na tom, co před Bohem uvážil a co si rozumně předsevzal, že sotvakdy ustoupil od toho, co jednou zrale uvážil a řekl. A protože, jak jsme už připomněli, z jeho tváře vyzařovala vždy veselost, svědčilo to o jeho čistém svědomí. Tato zář v jeho obličeji byla něčím nadzemským.

Jí si snadno získával lásku všech. Bez obtíží ihned přitahoval každého, kdo na něj pohleděl. Všude, kde byl, ať na cestě se svými druhy, nebo v domě hostitelově s ostatní jeho rodinou, nebo mezi velmoži, knížaty a preláty, vždycky plynula z jeho úst řeč, která vzdělávala. Vypravoval mnoho poučných příkladů, kterými nabádal mysl posluchačů k lásce ke Kristu a k pohrdání tímto světem. Všude se projevoval slovem i činem jako muž evangelia.

Když byl za dne s bratřími nebo s druhy, nikdo nebyl tak společenský a příjemný jako on. V nočních hodinách nikdo nebděl a nemodlil se horlivěji a vytrvaleji. K večeru k němu zavítal na návštěvu pláč, ale ráno už mu nastávala radost. Den věnoval bližním, noc Bohu. Věděl, že ve dne rozdává Bůh svou milost a v noci se k němu pozvedá píseň. Velmi mnoho a velmi často plakal; ve dne v noci byly slzy jeho pokrmem. Ve dne proléval slzy zvláště při častém až každodenním slavení mše svaté, v noci pak když nade všemi neúnavně bděl.

Noc hodně často probděl v kostelích, takže se zdálo, jako by neměl vůbec nebo jen zřídka lůžko k odpočinku. Noci tedy trávil na modlitbách a v neustálém bdění, pokud mu to dovolovala tělesná křehkost. A když ho konečně zmáhala únava a i duch ochaboval, že si musel zdřímnout, opřel si hlavu buď před oltářem nebo na jiném místě, ale vždycky o kámen jako patriarcha Jakub. A když si maličko odpočinul, znovu se vzchopil k vroucí modlitbě.

Všechny lidi objímal náručí lásky. A protože měl všechny rád, měli všichni rádi jeho. Radoval se s radujícími a plakal s plačícími. Protože překypoval něžnou láskou, dával se úplně bližním a měl soucit s ubohými. Každý ho miloval nejvíc proto, že šel prostou cestou, že u něho nebyla ani stopa po dvojakosti nebo přetvářce ve slovech ani ve skutcích.

Opravdově miloval chudobu a nosil vždy prostý oděv. V jídle a pití byl velmi střídmý. Vyhýbal se vybraným pokrmům a rád se spokojoval jednoduchou stravou. Měl pevně v moci své tělo. A když někdy pil víno, naředil si jej vodou tak, aby vyhovělo potřebám jeho těla, ale nikdy neotupilo jeho jemného a bystrého ducha.

Kdo by byl s to napodobit ctnostný život tohoto člověka? Můžeme se mu jen obdivovat a poznat z jeho příkladu roztěkanost naší doby. Ale abychom dokázali to, co dokázal on, to není v lidských silách, to je dílo zvláštní milosti. Ledaže milosrdná Boží dobrota dopřeje někomu, aby mohl následovat podobnou svatost. Ale kdo je toho schopen?

Přece však jděme, bratři, seč můžeme, ve stopách svého otce. A zároveň děkujme Vykupiteli, že dal nám, svým služebníkům, vůdce na této cestě, kterou kráčíme, a že nás skrze něho znovu zrodil k tomuto skvělému společenství. Prosme milosrdného Otce, aby nás vedl Duchem, kterým jsou vedeny Boží děti, abychom v mezích určených našimi otci směli i my dojít přímou cestou k témuž cíli věčného štěstí a trvalé blaženosti, ke které se dostal, neskonale šťasten, on sám. Amen.

RESPONSORIUM

O spem miram

Ó naději blahou, kterou jsi dal těm, kdo tě oplakávali v hodině tvé smrti, že po smrti budeš prospěšný bratřím. * Naplň, otče, co jsi řekl, že nám budeš pomáhat svými prosbami.

Ty, který jsi zazářil takovými znameními na nemocných tělech lidí, nám, kteří přinášíme dílo Kristovo, nemocné uzdrav mravy. * Naplň, otče, co jsi řekl, že nám budeš pomáhat svými prosbami.

Nebo:

Devět způsobů modlitby svatého kněze Dominika

(ASOP, 15, 1922, str. 96-97, 99-100)

O modlitbě svatého otce Dominika

První způsob modlitby byl ten, že se ukláněl před oltářem, jako by Kristus, oltářem symbolizovaný, byl zde přítomen skutečně a osobně, a ne jen ve znamení. Přitom říkal: Vždy se ti líbila modlitba pokorných a chudých. Pokorou dosáhla kananejská žena toho, co chtěla, a marnotratný syn též. Ani já nejsem hoden, abys vešel pod mou střechu. Neboť těžce svou bídou jsem sužován, Pane.

Svatý otec se vztyčil, sklonil hlavu a pokorně vzhlížel ke své Hlavě, ke Kristu. Uvažoval o svém služebném postavení a o Kristově vznešenosti a celou svou bytostí se mu klaněl. Učil i bratry, aby tak činili, když jdou kolem Poníženého na kříži, aby Kristus, vrcholně pro nás ponížený, viděl, že se my pokorně klaníme před jeho velebností. Stejně přikazoval bratřím, aby se takto pokorně skláněli před celou Nejsvětější Trojicí, když se slavnostně pronášejí slova: Sláva Otci i Synu i Duchu Svatému.

Poté svatý Dominik před oltářem nebo v kapitulní síni pohlížel upřeně a velmi pronikavým pohledem na Ukřižovaného a znovu a znovu mnohokrát před ním poklekal. Tak se stávalo, že někdy od kompletáře až do půlnoci hned vstával, hned klekal, jako apoštol Jakub, jako malomocný v evangeliu, který na kolenou prosil: Pane, chceš-li, můžeš mě očistit. A jako Štěpán padal na kolena a hlasitě volal: Nepřičítej jim tento hřích.

Tu svatý otec Dominik hned pocítil velikou důvěru v Boží milosrdenství k němu a ke všem hříšníkům, důvěru, že Bůh zachová mladé bratry, které Dominik rozeslal, aby kázáním zachraňovali duše. A někdy nemohl udržet svůj hlas a bratři ho slyšeli, jak říká: K tobě volám, Pane, neodvracej se mlčky ode mě, neoslyš mě. A říkával i jiná podobná slova z božského Písma.

Někdy však mluvil v svém srdci a vůbec nebylo slyšet hlas. Zůstával klečet jako v úžasu, a to někdy hodně dlouho. Někdy při tomto způsobu vypadal, jako by jeho rozum pronikal do nebe, a hned zase bylo vidět, jak se rozveselil a stíral si tekoucí slzy. Rozněcovala se v něm velká touha, byl jako žíznivý, který došel k prameni, a jako poutník, který už je blízko vlasti.

Vzpamatoval se a nabýval sil a pohyboval se velmi ladně a hbitě, znovu se vzpřimoval a poklekal. A tak byl zvyklý na klečení, že na cestě a v hospicích, po únavném putování i na cestách, když jiní spali a odpočívali, vracel se k svému poklekání, jako by to bylo jakési jeho zaměstnání a jeho zvláštní služba. A tímto příkladem poučoval bratry více skutkem než slovem.

RESPONSORIUM

Ef 4, 15; Př 4, 18

Žijme podle pravdy v lásce, * a tak porosteme po všech stránkách v Krista, který je naše hlava.

Cesta spravedlivých je jako světlo úsvitu, jehož záře roste až do bílého dne. * A tak porosteme po všech stránkách v Krista, který je naše hlava.

Nebo:

Z kázání bratra Jeronýma Savonaroly na svátek svatého Dominika

(E sermone inedito nella festa di san Domenico, Memorie Domenicane, a cura di L. Ferretti, anno XXVII, 1910, str. 381-401)

Celý se stal láskou a moudrostí

Hle, veliký kněz, který za svého života opravil chrám, za svých dnů opevnil svatyni. Toto je, bratři, svatý Dominik, jehož svátek dnes slavíme. On spolu se svatým Františkem obnovil upadající církev.

Hle, veliký kněz. Bratři, všimněte si těchto slov a pozorujte tajemství. Je mnoho kněží i málo kněží. A ani dobří kněží nejsou všichni velcí. Vždyť kněz má osvěcovat lid, jemu přece náleží kázat. Jak tedy může být knězem někdo, kdo neumí osvěcovat? Ale jak jím může být někdo, kdo ani sám není osvícen, a někdo, kdo je špatný?

Blažený Dominik byl svatý a byl osvícen naukou. Někdo snad řekne: „Já se učím, abych svatě kázal.“ Protože kazatelství je velmi čestný úkol, chtějí dnes všichni naši kněží kázat, studují proto řečnické příručky a jiné věci a říkají, že vzdělávají všechen lid. „Já udělám v církvi něco dobrého!“ Ale co následuje? On za svého života opravil chrám, to jest v době svého života. Hříšný život není životem, nýbrž smrtí. Řekni tedy: za svého svatého života. To znamená svým životem a dobrým příkladem.

Proste, proste Pána, aby poslal dobré a svaté kněze, kteří by opravili dům, totiž církev, jež celá hrozí sesutím!

Za svého života opravil chrám. On zbudoval dvojitou výšku. Výškou tohoto chrámu je dokonalý stav některých z duchovenstva, to jest řeholníků. Biskup má být dokonalý, protože je v dokonalém stavu. Řeholníci však jsou ve stavu směřujcím k dokonalosti, protože skládají sliby a zavazují se k tomu, co vede k dokonalosti života. K řeholníkům patříme i my v Řádě kazatelském. Pomyslete, jak dokonalí mají být kazatelé, když se mluví o vysokém pilíři chrámových hradeb! Bratři, což každý, kdo provozuje nějaké řemeslo, nemá na zřeteli, co toto řemeslo znamená, a nestydí se, když podle toho nejedná? Jako například voják, který by byl bázlivý a utíkal? Mějte proto i vy na zřeteli, co jste!

Zjednal si slávu v přebývání s lidmi. O blaženém Dominiku se říká, že byl ve vztahu s lidmi vždycky veselý a příjemný, proto ho měli všichni zvlášť rádi. Chtěl mít konventy ve městech a stýkat se s lidmi, aby mohl všem prokazovat dobro. Proto trávil den s bližními a noc věnoval Bohu. Hlásal lásku, která rozšiřuje srdce a všechno usnadňuje. Pouze tvé soudy jsou neomezené. Po cestě předpisů tvých budu kráčet, když mi tak široce otvíráš srdce. Když se ho kdosi ptal, odkud to má, že tak krásně vykládá, odpověděl: „Z knihy Lásky.“

Vy také, bratři, se chcete učit Písmu svatému, chcete kázat: mějte lásku a ona vás naučí. Mějte lásku a pochopíte lásku. Blažený Dominik byl všecek zaujat láskou k bližnímu, aby ho modlitbou, kázáním a příkladem přivedl zpět k životu. Pro tohle obětoval sám sebe Bohu jako příjemnou oběť. Proto následuje: a kadidlo hořící v ohni, totiž Ducha Svatého a lásky k bližním a soužení. To vše stoupalo k Bohu jako velmi lahodná vůně. Nakonec se celý proměnil v lásku a moudrost a celý byl ozdoben ctnostmi.

RESPONSORIUM

Srov. Zj 19,9; Lk 14,17

Když zve svět na Beránkovu svatbu, posílá otec rodiny v čas hostiny služebníka * a slibuje rozmanité slasti života.

Za posla, který má volat k těmto velkolepým hodům, vyvolil svatého Dominika. * A slibuje rozmanité slasti života.

Nebo:

Z „Knížky o počátcích Kazatelského řádu“ blahoslaveného Jordána Saského

(Libellus de Principiis O. P.: Acta canonizationis sancti Dominici: MOPH, 16, Romæ 1935, str. 30 a násl., 146-147)

Mluvil s Bohem, nebo o Bohu

Dominik žil tak bezúhonným životem a byl unášen tak prudkým božským žárem, že bylo možno v něm bezpečně poznat vyvolený nástroj, plný cti a milosti. Byla v něm dokonalá vyrovnanost mysli, takže ho mohl vzrušit jedině soucit a milosrdenství. A protože radostné srdce rozjasňuje tvář, jeho vnitřní jasnost a vyrovnanost se prozrazovaly navenek dobrotou a veselým vzezřením.

Ve všem se projevoval slovem i činem jako služebník evangelia. Ve dne nebylo mezi bratry a druhy nikoho prostšího a milejšího. V noci nebyl nikdo horlivější než on ve všech způsobech bdění a modlitby. Mluvil málo, jedině s Bohem v modlitbě, nebo o Bohu, a povzbuzoval bratry, aby ho v tom následovali.

Často si vyprošoval od Boha především to, aby mu Bůh daroval pravou lásku, schopnou lidem účinně hlásat a zprostředkovat spásu. Byl přesvědčen, že teprve tehdy bude skutečně Kristovým údem, bude-li se zcela a ze všech sil vydávat, aby získal duše, tak jako se Pán Ježíš, Spasitel všech, zcela obětoval za naši spásu. A k uskutečňování tohoto díla založil Řád bratří kazatelů, jak to Boží prozřetelnost už dávno rozhodla.

Povzbuzoval často řádové spolubratry ústně i písemně, aby stále studovali Nový i Starý zákon. Ustavičně s sebou nosil Matoušovo evangelium a Pavlovy listy a studoval je tak důkladně, že je uměl téměř nazpaměť.

Dvakrát nebo třikrát byl zvolen biskupem, ale pokaždé odmítl, neboť chtěl raději žít se svými bratry v chudobě než mít nějaké biskupství. Krásu čistoty si zachoval neporušenou až do konce. Přál si být bičován, rozsekán na kusy a zemřít pro víru v Krista. Řehoř IX. o něm prohlásil: „Znal jsem ho jako člověka, který žil zcela podle apoštolských pravidel, a není pochyb, že má i v nebi účast na slávě apoštolů.“

RESPONSORIUM

Povstal nový hlasatel spásy, byl jak oheň * a jeho slovo plálo jak pochodeň.

V jeho ústech byla nauka pravdy, nepravost se nenalezla na jeho rtech. * A jeho slovo plálo jak pochodeň.

HYMNUS Bože, tebe chválíme

Bože, tebe chválíme. *

Tebe, Pane, velebíme.

Tebe, věčný Otče, *

celá země uctívá.

Tobě všichni andělé, *

tobě všechny moci nebeské,

tobě cherubové, tobě serafové, *

bez ustání provolávají:

Svatý, * Svatý, * Svatý, *

Pán, Bůh zástupů!

Plná jsou nebesa i země *

tvé vznešené slávy.

Tebe oslavuje *

skvělý sbor apoštolů,

tebe oslavuje *

velký počet proroků,

tebe oslavují *

bělostné šiky mučedníků,

tebe oslavuje *

církev po širém světě:

tebe, Otce, *

neskonale velebného,

tvého milovaného, *

pravého a jediného Syna,

stejně jako Ducha Svatého, *

Utěšitele.

Ty jsi Král slávy, *

Kriste!

Ty jsi Otcův *

věčný Syn.

Abys vysvobodil člověka, přijals jeho tělo *

a neváhal ses narodit z Panny.

Ty jsi zvítězil nad smrtí *

a otevřel věřícím království nebes.

Sedíš po pravici Boží *

ve slávě Otce.

Věříme, že přijdeš *

jako soudce.

Proto tě prosíme, pomoz svým služebníkům; *

vždyť jsi je vykoupil předrahou krví!

Dej, abychom byli uvedeni k tvým svatým *

do věčné slávy.

* Poslední část (prosby) se může vynechat:

* Zachraň, Pane, svůj lid *

a žehnej svému dědictví.

Kraluj mu *

a vyvyš jej na věky.

Každého dne *

dobrořečíme tobě

a chválíme tvé jméno na věky, *

až na věky věků.

Rač nás, Pane, tohoto dne *

chránit před hříchem.

Smiluj se nad námi, Pane, *

smiluj se nad námi.

Sešli nám, Pane, své milosrdenství, *

jak v tebe doufáme.

V tebe, Pane, doufám, *

nebudu zahanben na věky.

MODLITBA

Modleme se.

Bože, tys milostivě obohatil svou církev zásluhami a učením tvého vyznavače a našeho otce svatého Dominika; dej, ať jí na jeho přímluvu neschází pomoc ve věcech časných a vždy prospívá ve věcech duchovních. Skrze tvého Syna Ježíše Krista, našeho Pána, neboť on s tebou v jednotě Ducha Svatého žije a kraluje po všechny věky věků.

Amen.

Nakonec se připojí:

Dobrořečme Pánu.

Bohu díky.

Modlí-li se někdo sám, může toto zvolání vynechat.

Při slavení prodloužené vigilie před nedělí nebo slavností se vsunou před chvalozpěv Bože, tebe chválíme kantika a evangelium, jak je uvedeno v Dodatku (zatím ještě není zpracován pro online breviář).

Předchází-li modlitba se čtením bezprostředně před jinou částí liturgie hodin, může se začínat hymnem z této následující části; na konci modlitby se čtením se vynechá závěrečná modlitba i zvolání Dobrořečme Pánu a následující část začíná bez úvodního verše s odpovědí a Sláva Otci.

Text © Česká dominikánská provincie, 2015 a/nebo Česká biskupská konference, 2018.

© 1999-2023 J. Vidéky