## 11. září 2025

## Čtvrtek, mezidobí, 23. týden
3. týden žaltáře

Modlitba se čtením

Bože, pospěš mi na pomoc.

Slyš naše volání.

Sláva Otci, jako byla. Aleluja.

HYMNUS

Řízením Boha živého

a z milosrdenství jeho

vštípen jsem v Krista Ježíše,

v společenství jeho církve.

Sluší se mně i každému

v Krista Pána vštípenému

víc a víc se zelenati

a ovoce vydávati.

Ó Bože, dej pomoc k tomu,

abych byl vždy v církve domu

jako oliva zelená,

užitečná, utěšená.

Lásky oleje svatého,

pomazání Ducha tvého,

rač mi ty sám uděliti,

dej ho v lampě srdce míti.

Jako ony moudré panny,

jak se sluší na křesťany,

kteří Ženicha čekají,

Krista, v němž naději mají.

ŽALMY

1. ant. Hospodine, shlédni z nebe, pohleď na naše pohanění.

Žalm 89 (88), 39-53
Nářek nad zkázou Davidova domu
Vzbudil nám mocného spasitele z rodu svého služebníka Davida. (Lk 1,69)
IV (39-46)

(Ty) jsi zamítl a zavrhl, *

zanevřels na svého pomazaného.

Pohrdl jsi smlouvou svého služebníka, *

jeho korunu znesvětils v prachu.

Pobořils všechny jeho hradby, *

jeho tvrze proměnils v trosky.

Každý, kdo šel kolem, ho oloupil, *

svým sousedům zůstal pro smích.

Povýšil jsi pravici jeho protivníků, *

rozveselils všechny jeho nepřátele.

Otupil jsi ostří jeho meče *

a nepomohl jsi mu v boji.

Nechals vyblednout jeho lesk *

a jeho trůn jsi povalil na zem.

Ukrátils dny jeho mladistvé svěžesti, *

zahrnul jsi ho hanbou.

Ant. Hospodine, shlédni z nebe, pohleď na naše pohanění.

2. ant. Kristus je výhonek z Davidova kořene, zářivá jitřní hvězda.

V (47-53)

Jak dlouho, Hospodine? †

Chceš se stále skrývat? *

Bude tvůj hněv hořet jak oheň?

Uvaž, jak krátký mám život, *

jak pomíjivé stvořils všechny lidi!

Žije někdo, kdo by neuzřel smrti? *

Kdo by se zachránil z moci podsvětí?

Kde jsou, Pane, tvé bývalé milosti, *

které jsi přísahal Davidovi při své věrnosti?

Pamatuj, Pane, na potupu svých služebníků, *

nosím v klíně všechna nepřátelství národů,

jimiž tupí, Hospodine, tvoji nepřátelé, *

jimiž tupí jednání tvého pomazaného.

Požehnán buď Hospodin navěky! *

Staň se! Staň se!

Ant. Kristus je výhonek z Davidova kořene, zářivá jitřní hvězda.

3. ant. Naše léta jsou jako tráva, která vadne, jen ty, Bože, zůstáváš navěky.

Žalm 90 (89)
Věčný Bůh, útočiště každého člověka
U Boha je jeden den jako tisíc roků a tisíc roků jako jeden den. (2 Petr 3,8)

Pane, tys nám býval útočištěm *

od pokolení do pokolení!

Dříve než se zrodily hory, než povstala země a svět, *

od věčnosti do věčnosti jsi ty, Bože!

Rozkazem vracíš člověka v prach *

a pravíš: „Vraťte se, smrtelníci!“

Neboť tisíc let je v tvých očích †

jako včerejší den, který minul, *

a jako noční hlídka.

Uchvacuješ je, jsou jako ranní sen, *

podobají se pučící trávě:

Zrána kvete a bují, *

večer je skosena a vadne.

Hyneme vskutku pro tvůj hněv, *

děsíme se pro tvé rozhořčení.

Položils před sebe naše viny, *

naše tajné hříchy jsou ve světle tvé tváře.

Neboť pominuly všechny naše dny v tvém hněvu, *

jako vzdech jsme dokončili svá léta.

Našich let bývá úhrnem sedmdesát, *

u toho, kdo je při síle, osmdesát.

Většina jich je lopota a trýzeň, *

neboť rychle pomíjejí, a my odlétáme.

Kdo uváží sílu tvého hněvu *

a kdo se bojí tvé nevole?

Nauč nás počítat naše dny, *

ať dojdeme k moudrosti srdce.

Obrať se, Hospodine, jak dlouho ještě budeš čekat? *

Slituj se nad svými služebníky!

Nasyť nás brzy svou slitovností, *

ať jásáme a radujeme se po celý život!

Potěš nás za dny, kdy jsi nás soužil, *

za léta, kdy jsme zakoušeli zlé.

Nechť se ukáže tvým služebníkům tvoje dílo, *

tvá sláva jejich synům.

Ať je nad námi dobrotivost Pána, našeho Boha, †

dej zdar práci našich rukou, *

dej zdar práci našich rukou!

Ant. Naše léta jsou jako tráva, která vadne, jen ty, Bože, zůstáváš navěky.

U tebe, Hospodine, je pramen života,

v tvé záři vidíme světlo.

PRVNÍ ČTENÍ

Začátek knihy Žalozpěvů

1,1-12.18-20

Zpustošení Jeruzaléma

Ach, jak opuštěné sedí

město kdysi plné lidí!

Stalo se podobným vdově,

(město) kdysi slavné mezi národy;

vládkyně nad zeměmi

se octla v porobě.

Bolestně pláče v noci,

slzy jí kanou po líci.

Nikdo ji netěší ze všech jejích milenců;

všichni přátelé ji zradili,

stali se z nich nepřátelé.

Juda šel do vyhnanství pro svou nepravost,

pro množství svého modlářství.

Sídlí mezi pohany,

nenalézá klid;

dostihli ho všichni, kdo se za ním hnali,

když byl v tísni.

Cesty k Siónu truchlí,

neboť nikdo nejde na slavnost;

všechny jeho brány jsou opuštěny,

vzdychá jeho kněžstvo,

jeho panny sténají,

sám je plný hořkostí.

Zvítězili jeho odpůrci,

jeho nepřátelé mají úspěch,

neboť pro množství jeho nepravostí

na něj Hospodin seslal bolest;

jeho děti jdou do zajetí,

hnány svým protivníkem.

Siónská dcera je zbavena

celé své krásy;

její knížata jsou jako berani,

kteří nenašli pastvu;

zhroutili se vyčerpáním

před tím, který je žene.

Jeruzalém vzpomíná

na dny své bídy a svého bloudění,

(na všechny své poklady,

které míval od pradávna),

když jeho lid upadal do moci nepřítele

a nikdo mu nepomohl.

Viděli to nepřátelé

a smáli se jeho zkáze.

Velmi zhřešila jeruzalémská dcera,

zhnusila se všem,

všichni její ctitelé jí pohrdli,

protože viděli její nahotu;

ona hlasitě vzdychá

a odvrací se.

Na lemu jejích šatů lpí nečistota,

už se nestará o budoucnost,

klesla tak, že to vzbuzuje podiv,

nemá těšitele.

„Shlédni, Hospodine, na mou bídu,

nepřítel jásá!“

Protivník vztáhl svou ruku

na všechny její poklady;

vidí, jak do její svatyně

vcházejí pohané,

kterým jsi zakázal

vstoupit do tvého shromáždění.

Všechen její lid sténá,

hledá chléb;

dává své skvosty za pokrm,

aby zachránil život.

„Shlédni, Hospodine, a uvaž,

jak jsem potupená!

Vy všichni, kteří jdete okolo cestou,

pohleďte a vizte,

zdali je bolest jako bolest má,

která mně byla způsobena,

jíž mě zasáhl Hospodin

v den svého rozjitřeného hněvu!

Spravedlivý je Hospodin,

neboť jsem vzdorovala jeho slovu.

Nuže, slyšte to, všechny národy,

a pohleďte na mou bolest.

Moje panny i moji jinoši

odešli do zajetí.

Volala jsem na své milence,

ti však mě zradili,

moji kněží a moji starci

zahynuli v městě,

když se sháněli po jídle,

aby zachránili život.

Pohleď, Hospodine, jak je mi úzko,

v mých útrobách to vře,

srdce se mi v nitru svíjí,

že jsem se zpupně vzepřela,

venku vraždí meč,

uvnitř (řádí) smrt.“

ZPĚV PO PRVNÍM ČTENÍ

Pláč 1,16.18.12

Daleko je ode mě těšitel, který mě sílil. * Slyšte to všechny národy, a pohleďte na mou bolest.

Pohleďte a vizte, zdali je bolest jako bolest má. * Slyšte.

DRUHÉ ČTENÍ

Z výkladu svatého Bruna, kněze, na žalmy

(Ps 84: edit. Cartusiæ de Pratis, 1891, 376-377)

Zapomenu-li na tebe, Jeruzaléme

Jak milý je tvůj příbytek! Má duše touží vstoupit do Hospodinových nádvoří, to jest do vznešenosti nebeského Jeruzaléma, který je městem Božím.

A žalmista také říká, proč touží přijít do Hospodinových nádvoří: Ano, Pane, ty jenž jsi Bůh nebeských zástupů, můj králi a Bože můj, je to proto, že je blaze těm, kdo přebývají v tvém domě, v nebeském Jeruzalémě. Jako by říkal: Kdo by netoužil přijít do tvých nádvoří, když jsi Bůh, to jest Stvořitel i Pán zástupů a Král, a když všichni, kdo bydlí ve tvém domě, jsou blažení? Nádvoří jsou zde žalmistovi totéž co dům, a když říká „blaze“, naznačuje, že jde o takovou blaženost, jakou si vůbec lze představit. A protože tě mohou chválit oddanou láskou stále, to jest věčně, jsou zcela jistě blažení: nemohli by chválit věčně, kdyby nebyli věčně blažení.

K této blaženosti nemůže nikdo dospět sám ze sebe, i kdyby měl naději, víru i lásku. Ale blaze člověku tomu, čili jen ten člověk té blaženosti dojde, jenž u tebe nalézá pomoc k takovému výstupu do blaženosti, na jaký se ve svém srdci připravil. To znamená, že jen o tom můžeme říci, že dojde blaženosti, kdo se na ni připravil ve svém srdci mnohými ctnostmi a dobrými skutky a komu tvá milost k tomu dala sílu. Že se k ní totiž nikdo sám ze sebe nedostane, víme od Pána: Nikdo nevstoupil do nebe, rozuměj sám ze sebe, leč Syn člověka, který je na nebesích.

Říkám, že se chystá vystoupit v tomto slzavém údolí, to jest v tomto životě, který je ve srovnání s oním životem nízký a plný slz a utrpení, kdežto o onom životě bys mohl říci, že je to hora a že je plný radosti.

Když však žalmista řekl blaze člověku, jenž u tebe nalézá pomoc, mohl by se někdo zeptat: A pomůže mu k tomu Bůh? Na to je odpověď, že Bůh blaženým opravdu pomáhá. Náš zákonodárce, totiž Kristus, který nám dal zákon, přece žehná a stále bude žehnat mnohonásobnými dary své milosti, jimiž všechny své naplní požehnáním, to jest povznese k blaženosti. A tímto požehnáním půjdou se silou stále větší vzhůru; a v budoucnosti uvidí na nebeském Siónu Krista jako Boha bohů – neboť Kristus jakožto Bůh dá všem svým účast na svém božství. Dalo by se to říci i tak, že v těch, kdo tvoří Sión, bude duchovně vidět Boha bohů, totiž Trojici jako jednoho Boha. To znamená: svým rozumem v sobě uvidí Boha, kterého zde vidět nemohou, a bude Bůh všechno ve všem.

ZPĚV PO DRUHÉM ČTENÍ

1 Jan 3,2-3

Už teď jsme Boží děti. Ale čím budeme, není ještě zřejmé. * Víme, že až on se ukáže, budeme mu podobní, a proto ho budeme vidět tak, jak je.

Každý, kdo skládá tuto naději v něho, uchovává se čistý, jako on je čistý. * Víme.

MODLITBA

Modleme se.

Bože, tys nám poslal Vykupitele a přijímáš nás za své syny; pohlédni na nás s otcovskou láskou a dej, aby všichni, kdo věří v Krista, dosáhli pravé svobody a věčného dědictví. Skrze tvého Syna Ježíše Krista, našeho Pána, neboť on s tebou v jednotě Ducha Svatého žije a kraluje po všechny věky věků.

Amen.

Text © Česká biskupská konference, 2018

© 1999-2024 J. Vidéky