## 5. duben 2025

## Sv. Vincence Ferrerského, kněze
pro připomínku

Narodil se v roce 1350 ve Valencii ve Španělsku, v sedmnácti letech vstoupil k dominikánům, stal se knězem (1379) a učitelem filozofie a teologie. Upoutal pozornost probošta kapituly ve Valencii, Pedra de Luna, pozdějšího kardinála, a ten ho (1390) získal, aby svým vlivem podporoval avignonského papeže Klementa VII. Když Pedro de Luna dosedl jako Benedikt XIII. na avignonský papežský trůn (1394), povolal ho k sobě jako kaplana a zpovědníka. Tam poznal hrozivé účinky církevního rozkolu a pokoušel se přimět Benedikta XIII., aby odstoupil. Když se mu to nepodařilo, opustil Avignon (1399) a dvacet let cestoval Španělskem, jižní Francií, severní Itálií a Švýcarskem a všude horlivě vybízel k pokání a nápravě života. V době kostnického koncilu (1414) odmítl poslušnost avignonskému vzdoropapeži a horlil pro jednotu církve. Na své poslední kazatelské cestě zemřel 5. IV. 1419 ve Vannes v Bretagni. V roce 1455 byl prohlášen za svatého.

Modlitba se čtením

Bože, shlédni a pomoz.

Pane, pospěš mi pomáhat.

Sláva Otci, jako byla.

HYMNUS

Už nadešel čas milosti

nám udělený z výsosti,

jenž lékem střídmosti má z běd

vytrhnout malátný náš svět.

Den naší spásy přichází

s jasem, jenž z Krista vychází,

když srdce hříchem zraněné

postem se k Bohu pozvedne.

Dej, Bože, ať půst držíme

a myslí, tělem střídmí jsme,

než projdem žitím pozemským

k Velikonocům nebeským.

Ať v pokoře tě vesmír ctí,

jediný Bože v Trojici,

též my tě omilostněni

novými ctíme písněmi. Amen.

PSALMODIE

Ant. 1 Pán je zachránil před nepřítelem.

Žalm 77 (78), 40-72
Dobrota Boží a nevěrnost národa v dějinách spásy
Tyto věci se staly nám pro výstrahu. (1 Kor 10, 6)
IV

Kolikrát v poušti dráždili jej, *

kolikrát ve stepi uráželi!

Zkoušeli Boha zas a zas, *

rmoutili Svatého Izraele.

Neměli v paměti jeho moc, *

den, kdy je zachránil před nepřítelem,

když činil znamení v Egyptě, *

svoje divy v tanejských pláních.

Vodu v řekách tam proměnil v krev, *

z potoků ani se nedalo napít.

Hmyz poslal na Egypt, aby je žral, *

spousty žab, aby je sužovaly.

Úrodu jejich dal sarančím *

kobylkám to, čeho dobyli prací.

vinice potloukl krupobitím, *

morušovníky sežehl jíním.

Na jejich dobytek dopustil mor, *

nákazou porážel jejich stáda.

Seslal na ně svůj plamenný hněv, †

rozhorlení, hrozby a rány, *

celé zástupy neblahých poslů.

Naplno hněvu průchod dal, †

ani smrti je neuchránil, *

životy jejich dal na pospas moru.

Prvorozence pobil jim, *

vše prvně zplozené v Chámových stanech. △

Ant. Pán je zachránil před nepřítelem.

Ant. 2 Pán je přivedl ke své svaté hoře.

V

Svůj lid jak ovce vyvedl pak, *

jako své stádo je provázel pouští.

Vodil je bezpečně, neměli strach, *

nepřátele však zhltilo moře.

Do svaté země své přivedl je, *

k horám, jež pro ně svou pravicí dobyl.

Před jejich tváří pohany hnal, †

dědictví jejich jim rozdělil losem *

v jejich stanech pak lid jeho bydlil.

Oni však pokoušeli ho dál, †

dráždili Pána, Nejvyššího, *

nedbali na jeho přikázání.

Odpadli, byli mu nevěrní †

tak jako jejich otcové kdysi, *

selhali, podobni zrádnému luku.

Pohoršovali jej na výšinách, *

rozhořčovali ctěním svých model.

Slyšel je Pán a pojal ho hněv, *

tvrdě se odřekl Izraele.

Opustil v Silo svatyni svou, *

stánek, v němž přebýval mezi lidmi.

Síle své padnout dal v zajetí, *

slávě své do rukou nepřítele.

Cizímu meči vydal svůj lid, *

na své dědictví zanevřel zcela.

Jinochy jejich pohltil žár, *

pannám nezněly svatební písně.

Jejich kněze povraždil meč, *

nebylo při pohřbech vdovského nářku. △

Ant. Pán je přivedl ke své svaté hoře.

Ant. 3 Vyvolil si Judův kmen, Davida zvolil svým služebníkem, ať pase Izraele, dědictví svoje.

VI

Až jako ze spánku vzbudil se Pán, *

jak silák procitlý z opojení.

Nepřátele pak po zádech bil, *

zahrnul je navěky hanbou.

Povrhl stanem Josefovým, *

nevyvolil si Efraímovce,

nýbrž si vyvolil Judův kmen, *

zamiloval si horu Sión.

Stánek jak nebe si zbudoval, *

pevný jak zem, co pro věky stvořil.

Davida zvolil svým služebníkem, *

z ovčí ohrady přivedl si jej,

od ovčích matek jej povolal, †

ať pase Jákobův lid, svůj národ, *

Izraele, dědictví svoje.

Ten s čistým srdcem pásl je rád, *

pevnýma rukama moudře je vodil. △

Ant. Vyvolil si Judův kmen, Davida zvolil svým služebníkem, ať pase Izraele, dědictví svoje.

Kdo jedná podle pravdy, jde ke světlu.

Aby se ukázaly jeho skutky.

PRVNÍ ČTENÍ

Ze čtvrté knihy Mojžíšovy

20,1-13; 21,4-9

Voda ze skály a měděný had

V prvním měsíci přišlo celé společenství izraelských synů na poušť Sin. Lid se usadil v Kadeši. Maria tam zemřela a byla tam pochována.

Nebylo vody pro takové množství, srotili se tedy proti Mojžíšovi a Árónovi. Lidé se s Mojžíšem hádali a říkali: „Kéž bychom zemřeli, jako zahynuli naši bratři před Hospodinem! Proč jste přivedli Boží obec na tuto poušť, abychom zde zemřeli my i náš dobytek? Proč jste nás vyvedli z Egypta, abyste nás přivedli na toto ošklivé místo? Není to místo k setí, je bez fíkovníků, vinic, granátovníků, a ani vodu nemáme k pití!“

Mojžíš a Árón přišli ze shromáždění ke vchodu do stánku schůzky a padli na svou tvář. Ukázala se jim Hospodinova sláva a Hospodin řekl Mojžíšovi: „Vezmi si hůl a shromáždi všechny, ty a tvůj bratr Árón. Před nimi poručte skále, aby vydala svou vodu. Vyvedeš jim vodu ze skály a napojíš všechny i jejich dobytek.“

Podle rozkazu Mojžíš vzal hůl, která byla před Hospodinem, s Árónem shromáždil všechny před skálu a řekl jim: „Slyšte, buřiči! Vyvedeme vám z této skály vodu?“ Mojžíš zvedl svou ruku, udeřil dvakrát holí do skály, a vytryskla hojná voda. Pili všichni lidé i jejich dobytek.

Hospodin však řekl Mojžíšovi a Árónovi: „Protože jste mi nevěřili, že bych se mohl osvědčit před očima izraelských synů jako svatý, neuvedete toto množství do země, kterou jim chci dát.“ To jsou vody Meriby (to je Hádky), kde se izraelští synové hádali s Hospodinem a kde jim dal důkaz své svatosti.

Od hory Hor táhli směrem k Rákosovému moři, aby obešli zemi Edomitů, a lid už omrzelo být stále na cestě. Lidé mluvili proti Bohu i Mojžíšovi: „Proč jste nás vyvedli z Egypta? Abychom umřeli tady na poušti? Není chléb ani voda. Už máme dost té hladové stravy.“

Hospodin poslal proto na lid jedovaté hady, jejichž uštknutí způsobilo smrt mnoha lidí z Izraele. Lidé přišli k Mojžíšovi a řekli: „Hřešili jsme, když jsme mluvili proti Hospodinu a proti tobě; modli se k Hospodinu, aby od nás odstranil hady.“ A Mojžíš se modlil za lid. Hospodin řekl Mojžíšovi: „Udělej si hada a vztyč ho na kůl; každý uštknutý, když se na něj podívá, zůstane na živu.“ Mojžíš zhotovil měděného hada, vztyčil ho na kůl, a když had někoho uštkl a ten pohlédl na měděného hada, zůstal na živu.

RESPONSORIUM

Jan 3,14.15.17

Jako Mojžíš vyvýšil na poušti hada, tak musí být vyvýšen Syn člověka, * aby každý, kdo v něho věří, měl život věčný.

Bůh přece neposlal svého Syna na svět, aby svět odsoudil, ale aby svět byl skrze něho spasen. * Aby každý.

DRUHÉ ČTENÍ

Z pastorální konstituce II. vatikánského koncilu o církvi v dnešním světě

(Gaudium et spes, n. 37-38)

Veškerá lidská činnost se musí očistit a zdokonalit velikonočním tajemstvím

Souhlasně se zkušeností všech dob přináší Písmo svaté lidstvu důkladné poučení, že lidský pokrok, který je velikým dobrem člověka, s sebou nese i velké pokušení: kde totiž došlo k porušení řádu hodnot a dobré se smísilo se zlým, dbají jednotlivci i skupiny jen o vlastní zájmy, a ne o zájmy ostatních.

Tak dochází k tomu, že svět už není místem opravdového bratrství a člověkova vzrůstající moc hrozí zničit samo lidstvo.

Jak se dá tento neutěšený stav překonat? Křesťané prohlašují, že se musí veškerá lidská činnost, která je vlivem pýchy a nezřízené sebelásky dennodenně ohrožena, očistit a zdokonalit Kristovým křížem a zmrtvýchvstáním.

Člověk, který byl Kristem vykoupen a v Duchu Svatém se stal novým stvořením, může a má milovat i věci, které Bůh stvořil. Přijímá je od Boha a hledí na ně s takovou úctou, jako by právě vycházely z Boží ruky.

Je za ně svému Dobrodinci vděčný a užívá stvořených věcí a těší se z nich v duchu chudoby a vnitřní svobody. To ho uvádí do pravého vlastnění světa: jako by neměl nic, a zatím má všecko. Všecko je vaše. Vy však patříte Kristu a Kristus Bohu.

Boží Slovo, kterým bylo všecko stvořeno, se stalo tělem a přebývalo v lidském světě; jako dokonalý člověk vstoupilo do světových dějin, pojalo je v sebe a v sobě je soustředilo jako pod jednou hlavou. To on nám zjevuje, že Bůh je láska, zároveň nás učí, že základním zákonem lidské dokonalosti, a tedy také přetvořením světa, je nové přikázání lásky.

Ty, kdo věří Boží lásce, ujišťuje, že se cesta lásky otevírá všem lidem a že snaha o uskutečnění všelidského bratrství není marná. Zároveň nás vybízí, abychom tuto lásku neuplatňovali jen ve velkých věcech, ale především v každodenním běžném životě.

Pro všechny nás hříšníky podstoupil smrt a svým příkladem učí, že je také třeba nést kříž, který tělo a svět kladou na ramena těm, kdo hledají mír a spravedlnost.

Zmrtvýchvstáním se Kristus stal Pánem, jemuž byla dána všecka moc na nebi i na zemi, a mocí svého Ducha nyní dále působí v srdcích lidí; nejenže v nich vyvolává touhu po budoucím věku, ale zároveň také oživuje, očišťuje a posiluje ušlechtilé úmysly, jimiž se lidské společenství snaží učinit svůj život lidštějším a tomuto cíli podřídit celou zemi.

Dary Ducha jsou však různé: jedny volá k tomu, aby podali viditelné svědectví touhy po nebeském domově a uchovávali ji, aby byla v lidském společenství živá, jiné vyzývá, aby se věnovali pozemské službě člověku a touto službou vytvářeli předpoklady pro nebeské království.

Všechny ovšem osvobozuje, aby nedbali na sebe a využívali všech sil země pro život člověka, a tak směřovali do budoucna, kdy se lidstvo samo stane Bohu příjemnou obětí.

RESPONSORIUM

2 Kor 5,15; Řím 4,25

Kristus zemřel za všechny, * aby ti, kteří jsou naživu, nežili už sobě, ale pro toho, který za ně umřel a vstal z mrtvých.

Byl vydán na smrt pro naše hříchy, a vstal z mrtvých pro naše ospravedlnění. * Aby ti.

ČTENÍ

Z traktátu „O duchovním životě“ od svatého Vincence Ferrerského

(Cap. 13: ed. Garganta-Forcada, pp. 513-514)

Jak kázat

Při kázání a v promluvách užívej k vylíčení jednotlivých událostí mluvy prosté, hovoř jako doma; a jak můžeš, uváděj příklady, aby se každý hříšník, který ten hřích má, cítil tvým kázáním osobně zasažen, jako bys mluvil jen pro něho. Mluv přitom tak, aby bylo vidět, že tvá slova nevycházejí z duše pyšné ani rozezlené, nýbrž z hlubin otcovské lásky a dobroty, jako když otce bolí, že jeho děti hřeší nebo je stihla těžká nemoc, nebo že leží v hluboké propasti a on se je snaží vytáhnout, zachránit a přímo mateřsky ošetřit. Nebo jako ten, kdo se těší z jejich pokroku a z jejich naděje na rajskou slávu.

Takový způsob se osvědčil a přináší posluchačům prospěch. Neboť všeobecné řeči o ctnostech a nepravostech posluchače příliš neosloví.

Také když zpovídáš a chceš malomyslné laskavě povzbudit nebo naopak tvrději pohrozit zatvrzelým, vždycky měj srdce láskyplné, ať hříšník skutečně cítí, že tvá slova vycházejí jen z čisté lásky. Laskavá a vlídná slova ať proto vždycky mají přednost před přísnými.

Chceš-li ovšem být duším svých bližních opravdu užitečný, obrať se nejprve celým srdcem k Bohu a přednes mu prostě svou žádost, aby ti dal milost pravé lásky, která je souhrnem všech ctností. S její pomocí pak dokážeš všechno, co si přeješ.

RESPONSORIUM

2 Tim 4,2; srov. Sk 26,20b

Hlásej slovo! Přicházej s ním, ať je to vhod či nevhod, usvědčuj, zakazuj, povzbuzuj * s všestrannou trpělivostí a znalostí nauky.

Kázal jsem národům, aby se napravily a vrátily se k Bohu. * S všestrannou.

MODLITBA

Modleme se.

Bože, tys povolal svatého Vincence, aby se dal do služeb hlásání evangelia a připravoval tvůj lid na setkání s Kristem jako soudcem; veď nás, ať žijeme tak, abychom byli dobře připraveni na toto setkání a mohli vejít do nebeského království. Skrze tvého Syna Ježíše Krista, našeho Pána, neboť on s tebou v jednotě Ducha Svatého žije a kraluje po všechny věky věků.

Amen.

Text © Česká dominikánská provincie, 2015 a/nebo Česká biskupská konference, 2018.

© 1999-2024 J. Vidéky